Науковий вісник Дніпровського державного університету внутрішніх справ
КЛАСИФІКАЦІЯ НОРМАТИВНО-ПРАВОВИХ АКТІВ У СФЕРІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ БЕЗПЕКИ ГРОМАДИ АДМІНІСТРАТИВНОЮ ДІЯЛЬНІСТЮ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ
У статті розглянуто погляди дослідників на класифікацію нормативно-правових актів, що регулюють питання адміністративної діяльності Національної поліції України, та на цій основні пропонуються підходи до класифікації нормативно-правових актів у сфері забезпечення безпеки громади адміністративною діяльністю Національної поліції України. Зазначається, що вся діяльність поліції, повноваження поліцейських та процедурні аспекти реалізації їхніх повноважень та виконання завдань, покладених на поліцію, відбувається виключно відповідно до положень нормативно-правових актів, таким чином, багато в чому ефективність діяльності Національної поліції України залежить не лише від високоякісних кадрів, а й від удалого нормативно-правового забезпечення. Згідно з підходом до групування нормативно-правових актів за напрямами адміністративної діяльності поліції щодо забезпечення безпеки громади відповідно до завдань, що стоять перед поліцією, до класифікації належать такі основні групи нормативно-правових актів: нормативно-правові акти, які визначають повноваження поліції, процедурні аспекти здійснення повноважень, а також правила поведінки у сферах забезпечення публічної безпеки та порядку в громаді, здійснення дозвільно-ліцензійної і контрольно-наглядової діяльності та забезпечення безпеки дорожнього руху. Також запропоновано поділяти нормативно-правові акти на такі, норми яких стосуються адміністративної діяльності поліції із забезпечення безпеки громади; що визначають повноваження органів поліції у сфері ліцензійно- дозвільної діяльності, надання адміністративних послуг, а також контрольно-наглядові повноваження із забезпечення дотримання законодавства щодо правил дозвільної системи, безпеки дорожнього руху в громаді; що визначають адміністративно-юрисдикційні повноваження поліцейських у сфері забезпечення безпеки громади; що визначають організаційно-управлінські аспекти діяльності підрозділів поліції, що забезпечують безпеку громади.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
РЕФОРМУВАННЯ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВИХ ЗАСОБІВ ПРОТИДІЇ СЕКСУАЛЬНІЙ ЕКСПЛУАТАЦІЇ ДІТЕЙ: НОВЕЛИ ЗАКОНОПРОЄКТУ № 15294
У статті проаналізовано положення законопроєкту № 15294 щодо реформування кримінально-правових засобів протидії сексуальній експлуатації дітей та окреслено його значення для подальшого розвитку кримінального законодавства України. Обґрунтовано актуальність дослідження з огляду на поширення сучасних форм сексуальної експлуатації дітей у цифровому середовищі, необхідність загалом удосконалення та осучаснення кримінально-правових механізмів захисту дітей та триваючу дискусію щодо меж криміналізації діянь, пов’язаних з обігом порнографічних матеріалів. Проаналізовано міжнародно-правові засади кримінально-правової охорони дітей від сексуальної експлуатації, зокрема положення Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства та Факультативного протоколу до Конвенції ООН про права дитини щодо торгівлі дітьми, дитячої проституції та дитячої порнографії. Установлено, що відповідність національного законодавства положенням зазначених міжнародних актів є важливим критерієм оцінки сучасних законодавчих ініціатив у сфері захисту дітей. Досліджено запропоновані законопроєктом зміни до статей 301–303 Кримінального кодексу України. Особливу увагу приділено питанням розмежування кримінально-правової оцінки обігу порнографічних матеріалів між повнолітніми особами та діянь, пов’язаних із сексуальною експлуатацією дітей, удосконаленню конструкцій окремих складів кримінальних правопорушень, розширенню кола кваліфікуючих ознак, посиленню відповідальності за найбільш небезпечні форми сексуальної експлуатації дітей. Окремо проаналізовано новели щодо криміналізації поширення порнографічних матеріалів без згоди особи, яка на них зображена, як одного із проявів адаптації кримінального законодавства до сучасних викликів цифрового середовища. У результаті дослідження встановлено, що законопроєкт № 15294 загалом спрямований на посилення кримінально-правового захисту дітей від сексуальної експлуатації, подальшу імплементацію міжнародних стандартів та вдосконалення механізмів кримінально-правової охорони прав і законних інтересів дитини. Позитивно оцінено запропоноване посилення відповідальності за злочини, пов’язані з дитячою порнографією, комерційною сексуальною експлуатацією дітей та використанням залежного становища потерпілих, а також урахування положень Ланцаротської конвенції під час формування кваліфікуючих ознак окремих складів кримінальних правопорушень. Водночас обґрунтовано, що найбільш дискусійним аспектом законопроєкту залишається перегляд підходів до криміналізації обігу порнографічних матеріалів між повнолітніми особами, який актуалізує питання щодо меж кримінально-правового втручання, ролі суспільної моралі як об’єкта кримінально-правової охорони та подальших напрямів удосконалення правового регулювання відповідних суспільних відносин.
ПРАВОВА НЕВИЗНАЧЕНІСТЬ У ЗАКОНІ УКРАЇНИ «ПРО НАЦІОНАЛЬНУ ПОЛІЦІЮ»: НЕЧІТКО-ЛОГІЧНИЙ ПІДХІД ДО АНАЛІЗУ ОЦІНОЧНИХ ПОНЯТЬ
У статті досліджено проблему правової невизначеності у Законі України «Про Національну поліцію» крізь призму нечітко-логічного підходу до аналізу оціночних понять у сфері правоохоронної діяльності. Обґрунтовано, що такі категорії, як «публічна безпека і порядок», «нагальна необхідність», «достатні підстави», «пропорційність», «ефективність», «можлива шкода», «безпосередня загроза життю», не мають чітких формальних меж і потребують контекстного тлумачення. Запропоновано розглядати нечітку логіку як допоміжний інструмент формалізації правової невизначеності, що дає змогу описувати поліцейські заходи через проміжні ступені прояву правових ознак та підвищувати обґрунтованість правозастосування у сфері публічної безпеки.
ПУБЛІЧНІ ПОСЛУГИ ДЛЯ ЖЕРТВ ЗБРОЙНОГО КОНФЛІКТУ: ЦИФРОВІЗАЦІЯ ТА АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ
Статтю присвячено комплексному адміністративно-правовому аналізу системи надання публічних послуг жертвам збройного конфлікту в Україні в умовах триваючої цифровізації. Актуальність дослідження зумовлена масштабними гуманітарними наслідками збройного конфлікту, активізованого у лютому 2022 р., що виявив інституційну неготовність системи публічного адміністрування до ефективного реагування на відповідні нагальні потреби постраждалого населення. У роботі визначено концептуальні підходи до розуміння поняття «жертва збройного конфлікту» та підкреслено фрагментарність його нормативного закріплення в українському законодавстві. Проте визначено, що відсутність єдиного визначення компенсується системою диференційованих правових статусів. Досліджено структуру системи публічних послуг, включаючи її основні складники, коло уповноважених суб’єктів та правові засади їх функціонування. Особливу увагу приділено впливу цифровізації на трансформацію адміністративних процедур. Проаналізовано роль електронних сервісів, державних реєстрів і цифрових платформ як інструментів, що змінюють модель взаємодії між особою та державою – від фізичної присутності до дистанційного доступу. Водночас обґрунтовано, що цифрові інструменти виконують переважно функцію каналів доступу, тоді як юридично значущі рішення залишаються у компетенції органів публічної влади. Виявлено ключові проблеми цифровізації у цій сфері, серед яких – нерівномірність доступу до цифрових послуг для уразливих категорій населення, залежність реалізації прав від достовірності даних у державних реєстрах, наявність нормативних прогалин у регулюванні цифрових процедур, а також недостатня визначеність питань відповідальності за автоматизоване прийняття рішень. Окремо акцентовано на питанні координації між національними інституціями та міжнародними організаціями. Так, обґрунтовано напрями вдосконалення адміністративно-правового регулювання, зокрема шляхом формування узагальненого підходу до визначення статусу жертв збройного конфлікту, нормативного закріплення цифрових адміністративних процедур, забезпечення альтернативних (нецифрових) каналів доступу до послуг, а також підвищення надійності та узгодженості державних реєстрів. Окреслено перспективи подальших наукових досліджень, що пов’язані з аналізом правової природи автоматизованих адміністративних рішень, механізмів відповідальності у сфері цифрового врядування та інтеграції національних і міжнародних систем надання послуг в умовах збройного конфлікту.
НАПРЯМИ ПІДВИЩЕННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ СИСТЕМИ ДЕРЖАВНОГО РЕГУЛЮВАННЯ ТА НАГЛЯДУ ЗА ЯКІСТЮ МЕДИЧНИХ ВИРОБІВ НА ПРИКЛАДІ КРОВОСПИННИХ ДЖГУТІВ В УКРАЇНІ
У статті досліджено проблему ефективності системи державного регулювання та нагляду за якістю медичних виробів в Україні. На прикладі реалізації турнікетів установлено, що чинна модель контролю не забезпечує належного рівня гарантій безпеки та ефективності продукції. Відсутність спеціалізованих стандартів випробувань, недостатній рівень післяринкового нагляду та поширення контрафактних виробів створюють суттєві ризики для життя і здоров’я громадян. Проаналізовано чинну нормативно-правову базу, особливості процедури оцінки відповідності медичних виробів та механізми державного ринкового нагляду. Визначено основні ризики, пов’язані з потраплянням на ринок неякісних або контрафактних турнікетів. Особливу увагу приділено впливу таких виробів на ефективність надання домедичної допомоги в умовах воєнного стану. Запропоновано напрями вдосконалення системи контролю якості медичних виробів шляхом: посилення після ринкового нагляду; упровадження незалежних випробувань українських стандартів із міжнародними вимогами; забезпечення відкритого доступу до результатів випробувань та перевірок; підвищення відповідальність виробників і постачальників за реалізацію продукції, що не відповідає встановленим вимогам.
СУДОВА ПРАКТИКА ЗАСТОСУВАННЯ СТАТТІ 190 КУпАП В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ АНАЛІЗ
Статтю присвячено комплексному адміністративно-правовому аналізу сучасної судової практики застосування ст. 190 КУпАП, яка регламентує відповідальність за порушення правил зберігання, носіння або перевезення вогнепальної, холодної чи пневматичної зброї та бойових припасів. Акцентовано увагу на тому, що в період дії безпекових обмежень державний контроль за обігом вогнепальної, холодної та пневматичної зброї набуває пріоритетного значення для забезпечення публічного порядку та захисту національних інтересів. Авторка здійснює ґрунтовний огляд та систематизацію масиву судових рішень за 2024– 2025 рр., на підставі чого визначено низку сталих тенденцій, що мають методичне значення для вдосконалення діяльності суб’єктів контролю у цій сфері. Визначено особливості проаналізованих проваджень у справах про адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 190 КУпАП, що має значення для розуміння сучасної практики застосування адміністративно-деліктних норм у сфері обігу вогнепальної зброї: обмеженість доказової бази; обмежена увага суддів до аналізу суб’єктивної сторони правопорушення; переважно стандартизований підхід до призначення адміністративного стягнення; висока процесуальна уразливість матеріалів, складених органами Національної поліції; неоднорідність підходів судів до застосування інституту малозначності. Окремо акцентовано увагу на системних випадках недотримання уповноваженими особами Національної поліції України строків направлення матеріалів до суду. Це, як доводить авторка, призводить до закриття проваджень на підставі ст. 38 КУпАП, що нівелює превентивну функцію адміністративної відповідальності. На основі отриманих результатів сформульовано практичні рекомендації, спрямовані на вдосконалення алгоритмів діяльності правоохоронних органів. Запропоновано шляхи уніфікації судової практики та посилення процесуальної дисципліни під час документування правопорушень. Резюмовано, що реалізація запропонованих заходів сприятиме підвищенню ефективності дозвільної системи та зміцненню правопорядку в державі.
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ РЕІНТЕГРАЦІЇ ВЕТЕРАНІВ ДО МИРНОГО ЖИТТЯ: ПРОБЛЕМИ МІЖВІДОМЧОЇ ВЗАЄМОДІЇ
У статті здійснено комплексний аналіз адміністративно-правового забезпечення реінтеграції ветеранів до мирного життя як одного з пріоритетних напрямів державної ветеранської політики України в умовах сучасних безпекових викликів. Досліджуються особливості правового регулювання процесів соціальної, психологічної, професійної та медичної адаптації ветеранів після повернення з військової служби, а також роль органів публічної влади у забезпеченні ефективної системи підтримки ветеранів та членів їхніх сімей. Особлива увага приділяється проблемам міжвідомчої взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування, закладів охорони здоров’я, соціальних служб, правоохоронних органів та громадських організацій у сфері реалізації ветеранської політики. Наголошено, що недостатній рівень координації між суб’єктами публічного адміністрування, дублювання повноважень, фрагментарність нормативно-правового регулювання та відсутність єдиного механізму інформаційного обміну негативно впливають на ефективність реалізації державних гарантій для ветеранів. Аналізуються проблеми надання адміністративних і соціальних послуг ветеранам, забезпечення їх працевлаштування, професійної перепідготовки, психологічної реабілітації та інтеграції у цивільне суспільство. Досліджено міжнародний досвід реалізації ветеранської політики, зокрема практику держав – членів Європейського Союзу та США щодо функціонування міжвідомчих систем підтримки ветеранів, цифровізації адміністративних процедур і розвитку комплексних програм реінтеграції. Визначено, що ефективна модель ветеранської політики повинна ґрунтуватися на принципах міжвідомчої координації, доступності адміністративних послуг, прозорості публічного управління та партнерства держави з громадянським суспільством. Окрему увагу приділено необхідності вдосконалення адміністративно-правових механізмів взаємодії між органами влади, упровадження єдиних цифрових реєстрів ветеранів, посилення контролю за реалізацією державних програм та розвитку системи електронних сервісів у сфері ветеранської політики. Обґрунтовано, що належне адміністративно-правове забезпечення процесів реінтеграції ветеранів є важливою передумовою їх успішної адаптації до мирного життя, підвищення рівня соціального захисту та зміцнення довіри до державних інституцій.
НОРМИ ПРАВА ЯК ДЖЕРЕЛА ОРГАНІЗАЦІЇ ПУБЛІЧНОГО КОНТРОЛЮ ЗА ДОДЕРЖАННЯМ ЗАКОНОДАВСТВА НА ТРАНСПОРТІ
У статті досліджено норми права як джерела організації публічного контролю за додержанням законодавства на транспорті. Обґрунтовано, що сучасне правове регулювання транспортної сфери в Україні формується в умовах поєднання національних і міжнародних нормативних засад, а ефективність контрольних процедур значною мірою залежить від рівня імплементації міжнародно-правових стандартів у внутрішнє законодавство. Установлено, що особливого значення у цій сфері набувають міжнародні договори, акти Європейського Союзу, а також документи стратегічного характеру, які визначають напрями модернізації транспортного сектору, вимоги до безпеки перевезень, екологічних стандартів, захисту прав пасажирів і професійної компетентності перевізників. З’ясовано, що в умовах євроінтеграційного курсу України міжнародно-правові норми виконують не лише орієнтуючу, а й системоутворювальну функцію, оскільки впливають на зміст національного транспортного законодавства, визначають принципи організації контрольної діяльності та сприяють уніфікації адміністративно-правових механізмів нагляду у транспортній сфері. Проаналізовано основні напрями імплементації актів права ЄС у сфері автомобільного, залізничного, морського, внутрішнього водного, авіаційного транспорту, а також у галузі перевезення небезпечних вантажів. Доведено, що чинне законодавство України вже враховує значну частину вимог європейського права, однак потребує подальшого вдосконалення задля повного впровадження відповідних директив і регламентів. Наголошено, що, попри вагомість міжнародно-правового регулювання, вирішальна роль у практичному забезпеченні контролю на транспорті належить саме національному законодавству, яке конкретизує міжнародні стандарти через установлення процедур сертифікації, технічного контролю, вимог до учасників перевезень, заходів юридичної відповідальності та організаційних засад діяльності уповноважених органів. Зроблено висновок, що оптимальним напрямом удосконалення правового забезпечення публічного контролю на транспорті є не прийняття окремого кодифікованого акта, а системне оновлення чинного транспортного законодавства, його узгодження з міжнародними стандартами.
НАУКОВІ ЗАХОДИ, ЩО ВІДБУЛИСЯ В ДДУВС УПРОДОВЖ І ПІВРІЧЧЯ 2026 РОКУ
Редакційна колегія журналу «Науковий вісник Дніпровського державного університету внутрішніх справ»
ВІТАЄМО ВЧЕНИХ-ЮРИСТІВ УКРАЇНИ З ЮВІЛЕЯМИ!
ПОНЯТТЯ «ОБ’ЄКТИВНА НЕМОЖЛИВІСТЬ» В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ В РОЗРІЗІ ПОЛОЖЕНЬ СТАТТІ 615 КРИМІНАЛЬНОГО ПРОЦЕСУАЛЬНОГО КОДЕКСУ УКРАЇНИ ТА РОЗУМНІ МЕЖІ ЇЇ ЗАСТОСУВАННЯ
Запропоновано шляхи вдосконалення положень ст. 615 КПК України шляхом доповнення приміткою, яка міститиме перелік типових випадків, що слід уважати об’єктивною неможливістю застосування стандартних норм кодифікованого закону. Досліджено поняття «об’єктивної неможливості» у правничій та науковій літературі, а також його значення у розрізі положень статті 615 КПК України.
ОСОБЛИВОСТІ ЗАТРИМАННЯ ОСОБИ БЕЗ УХВАЛИ СЛІДЧОГО СУДДІ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті досліджено специфіку затримання особи без ухвали слідчого судді в умовах воєнного стану, зокрема в районах ведення бойових дій та на тимчасово окупованих територіях України. Розкрито особливості правового регулювання затримання в умовах воєнного стану з урахуванням норм кримінального процесуального законодавства, спеціального законодавства та міжнародного гуманітарного права. Проаналізовано трансформацію підстав, строків і процедур затримання, а також особливості судового контролю в умовах збройного конфлікту. Висвітлено проблеми забезпечення прав людини, зокрема права на свободу, право на захист та належну фіксацію затримання. Окрему увагу приділено правовій оцінці затримань на тимчасово окупованих територіях та їх кваліфікації як незаконного позбавлення волі і воєнного злочину. Установлено, що правове регулювання затримання в умовах воєнного стану визначається насамперед ст. 615 КПК України, яка передбачає можливість адаптації процесуальних процедур до умов, коли функціонування судів, органів досудового розслідування чи інших інституцій є ускладненим або тимчасово неможливим. При цьому така адаптація має виключний характер і повинна застосовуватися лише за наявності об’єктивних перешкод, пов’язаних із бойовими діями. Обґрунтовано, що в умовах воєнного стану відбувається розширення фактичних підстав та цілей затримання, яке використовується не лише як процесуальний захід забезпечення кримінального провадження, а й як інструмент нейтралізації загроз національній безпеці. Доведено, що значні ризики для прав людини виникають у зв’язку з ускладненням належної фіксації затримання, обмеженим доступом до правової допомоги та використанням дистанційних форм судочинства. Це зумовлює необхідність упровадження додаткових гарантій, зокрема розвитку електронних систем обліку затриманих осіб та забезпечення реального доступу до захисника навіть в умовах бойових дій.
ВЗАЄМОДІЯ СЛІДЧИХ ІЗ МІЖНАРОДНИМИ ГУМАНІТАРНИМИ ОРГАНІЗАЦІЯМИ ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ ФАКТІВ НЕЗАКОННОГО ВИКОРИСТАННЯ ГУМАНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ
Статтю присвячено дослідженню процесуальних та криміналістичних аспектів взаємодії слідчих Національної поліції України з міжнародними гуманітарними й благодійними організаціями під час розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 201-2 КК України. На основі аналізу статистичних даних та слідчо-судової практики за період 2022–2026 рр. виявлено ключові чинники низької результативності направлення проваджень до суду, зумовлені транскордонним характером походження гуманітарних вантажів. Досліджено особливості взаємодії з міжнародними інституційними донорами, європейськими неурядовими фондами та мережами фінансової розвідки. Сформульовано покроковий практичний алгоритм дій слідчого, що охоплює етапи від первинного митного моніторингу та верифікації іноземних суб’єктів до процесуальної легалізації закордонних документів і призначення судових економічних експертиз.
ПЕРСПЕКТИВИ ПОДАЛЬШОГО РЕФОРМУВАННЯ МВС УКРАЇНИ ЯК БАГАТОФУНКЦІОНАЛЬНОЇ ІНСТИТУЦІЇ УРЯДУВАННЯ
Статтю присвячено перспективам прийдешнього реформування МВС України як багатофункціональної інституції урядування. За допомогою аналізу окремих норм діючих за останні 35 років положень про Міністерство внутрішніх справ України, розглянуто структурні зміни цього Міністерства, що характеризують основні заходи його реформування за вказаний період. Установлено, що відповідні трансформації здебільшого пов’язані з функціональним корегуванням роботи цього Міністерства у 1992, 2000 та 2015 рр. З’ясовано головні причини малоуспішності попередніх відповідних змін та визначено основні умови настання позитивних результатів майбутнього реформування складників МВС. Передусім це використання принципів комплексності та системності, які є взаємопов’язані та обопільно доповнюють одне одного.
ЮРИДИКО-ТЕХНІЧНІ АСПЕКТИ ПРОЄКТУ СТАНДАРТУ «ТЕРМІНОЛОГІЯ ПЕНІТЕНЦІАРНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ» ЯК ВАЖЛИВОГО СКЛАДНИКА В ПРАВООХОРОНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті розглянуто концептуальні, термінологічні, юридико-технічні та редакційні особливості проєкту стандарту «Термінологія пенітенціарної діяльності». Проаналізовано зміст термінологічних дефініцій, принципи відбору спеціальної лексики та відповідність положень проєкту вимогам чинного законодавства і сучасної термінографії, оскільки уніфікація понятійного апарату є необхідною умовою розвитку пенітенціарної науки, удосконалення правозастосовної практики та нормативної стандартизації у сфері виконання кримінальних покарань. Виокремлено основні концептуальні недоліки проєкту, пов’язані з визначенням меж предметної сфери стандарту, систематизацією термінів та співвідношенням пенітенціарної, кримінально-виконавчої і пробаційної термінології. Акцентовано увагу на неточностях окремих дефініцій, невідповідності низки термінів законодавчим положенням, використанні оцінних характеристик у визначеннях, а також непослідовності редакційного оформлення термінологічних статей. Охарактеризовано найбільш дискусійні поняття, зокрема «засуджений», «ув’язнений», «клієнт пробації», «пенітенціарна система», «пенітенціарний», «пенітенціарна наука» та «пенітенціарний заклад». Установлено, що окремі визначення дублюють законодавчі норми, містять надмірно широкі або звужені формулювання, не відповідають правилам побудови термінологічних дефініцій та потребують уточнення. З’ясовано, що вдосконалення проєкту стандарту має ґрунтуватися на чіткому визначенні критеріїв відбору термінів, уніфікації структури дефініцій, усуненні оцінних елементів і забезпеченні узгодженості з чинним законодавством. Окреслено основні напрями доопрацювання термінологічного стандарту та його значення для розвитку пенітенціарної науки, правотворчої діяльності й забезпечення єдності застосування спеціальної пенітенціарної термінології.
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ ПРЕДСТАВНИЦТВА ВІЙСЬКОВИХ ЧАСТИН ДЕРЖАВНОЇ ПРИКОРДОННОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ У СУДОВИХ ПРОЦЕСАХ В УМОВАХ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті здійснено комплексний аналіз нормативно-правового регулювання представництва військових частин Державної прикордонної служби України у судових процесах в умовах дії правового режиму воєнного стану, запровадженого Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 р. та подовженого Указом Президента України № 40/2026 від 12.01.2026, затвердженим Законом України № 4757-IX від 14.01.2026. Дослідження зосереджено на визначенні особливостей правового статусу військових частин ДПСУ як суб’єктів публічного права та специфіці реалізації ними права на судовий захист через інститут процесуального представництва. Проаналізовано систему нормативних актів, що регулюють діяльність ДПСУ, адміністративне, цивільне та господарське судочинство в умовах воєнного стану, а також положення процесуального законодавства щодо участі органів військового управління та військових формувань у судових спорах. Особливу увагу приділено впливу воєнного стану на доступ до правосуддя, трансформацію процесуальних форм і механізмів захисту прав та інтересів військових частин, зокрема запровадження дистанційного судочинства, зміну територіальної підсудності, особливості перебігу та зупинення процесуальних строків, а також обмеження щодо використання інформації з обмеженим доступом. Виявлено низку проблемних аспектів здійснення судового представництва військових частин ДПСУ, зокрема асиметрію доступу до правосуддя внаслідок виконання бойових і спеціальних завдань, організаційні та кадрові ускладнення діяльності юридичних служб, множинність суб’єктів представництва та ризики порушення принципів змагальності, рівності сторін і правової визначеності. Обґрунтовано необхідність удосконалення нормативно-правової бази з урахуванням балансу між імперативами національної безпеки, ефективністю функціонування сектору безпеки і оборони та дотриманням конституційних гарантій справедливого судочинства. Сформульовано пропозиції щодо розвитку спеціального процесуального регулювання участі військових частин у судових процесах в умовах воєнного стану, зокрема шляхом уточнення повноважень суб’єктів представництва, уніфікації процесуальних механізмів, обмеження строків зупинення проваджень та посилення інституційних гарантій судового захисту публічних інтересів.
ІНСТИТУЦІЙНА СПРОМОЖНІСТЬ НАЦІОНАЛЬНОГО АГЕНТСТВА З ПИТАНЬ ЗАПОБІГАННЯ КОРУПЦІЇ ЯК ФУНДАМЕНТ ПРЕВЕНТИВНОГО АНТИКОРУПЦІЙНОГО КОНТРОЛЮ В УМОВАХ СУЧАСНИХ БЕЗПЕКОВИХ ВИКЛИКІВ
У статті здійснено комплексне дослідження інституційної спроможності Національного агентства з питань запобігання корупції (далі – НАЗК, Агентство) в умовах сучасних безпекових викликів та трансформації системи публічного управління України. Обґрунтовано, що інституційну спроможність НАЗК доцільно розглядати насамперед як правову категорію, яка охоплює нормативну визначеність повноважень, організаційну автономію та реальну функціональну здатність органу здійснювати превентивний антикорупційний контроль у кризових умовах. Установлено, що традиційні підходи до оцінки інституційної ефективності через кадрові чи організаційні критерії не дають змоги повною мірою оцінити здатність антикорупційних інституцій функціонувати в умовах воєнного стану та нестабільного безпекового середовища. Проаналізовано еволюцію правового статусу НАЗК від моменту створення Агентства у 2014–2016 рр. до сучасного етапу його функціонування. Досліджено вплив євроінтеграційних процесів, міжнародних антикорупційних зобов’язань України та внутрішнього суспільного запиту на формування превентивної антикорупційної моделі державного контролю. Приділено увагу наслідкам рішення Конституційного Суду України 2020 р., яке тимчасово обмежило низку контрольних повноважень НАЗК та продемонструвало залежність ефективності превентивного антикорупційного механізму від стабільності нормативного середовища. Обґрунтовано, що повномасштабний збройний конфлікт суттєво вплинув на операційне середовище діяльності НАЗК. Визначено, що класичні процедури фінансового контролю, розроблені для умов стабільного функціонування держави, виявилися частково неадаптованими до реалій воєнного стану. На підставі аналізу законодавства, наукових джерел та практики діяльності НАЗК виокремлено ключові нормативні проблеми: відсутність граничних строків моніторингу способу життя; недостатня нормативна визначеність механізму закритого декларування; процедурні труднощі міжнародної взаємодії під час верифікації активів в іноземних юрисдикціях. Доведено, що попри наявні нормативні обмеження НАЗК продемонструвало здатність до функціональної адаптації шляхом посилення аналітичного напряму діяльності у сфері оборонних закупівель, оцінки корупційних ризиків та міжнародного співробітництва тощо. Наголошено, що подальше вдосконалення правового регулювання діяльності Агентства має здійснюватися з урахуванням необхідності адаптації превентивних механізмів до кризових умов та забезпечення балансу між ефективністю антикорупційного контролю і процесуальними гарантіями прав декларантів.
КЛАСИФІКАЦІЯ СЛІДЧИХ (РОЗШУКОВИХ) ДІЙ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
У статті зазначається, що у кримінальному провадженні основним інструментом пізнання, яке відбувається у формі доказування, є слідчі (розшукові) дії. Їхній зміст становлять певні набори операцій щодо пошуку, фіксації, вилучення та оцінки залишених слідів, які стають процесуальними джерелами доказів. У Кримінальному процесуальному кодексі України перелік слідчих (розшукових) дій наведено в довільному порядку без урахування їхньої природи і взаємного зв’язку. Це створює певні проблеми в тлумаченні їхнього змісту, процесуальних і тактичних правил їх проведення. Обґрунтовано актуальність здійснення класифікації слідчих (розшукових) дій на основі природи слідів кримінального правопорушення, на які спрямовані пізнавальні операції щодо їх пошуку, фіксації, вилучення та оцінки. На цій основі запропоновано класифікувати слідчі (розшукові) дії на такі групи: 1) спрямовані на виявлення і фіксацію матеріальних слідів кримінального правопорушення: огляд (місцевості, приміщення, речей, документів, трупа), освідування (огляд тіла живої людини), обшук (приміщення, ділянки місцевості, особи), зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису; експертизи матеріальних об’єктів; 2) спрямовані на виявлення і фіксацію образів в пам’яті людей – ідеальних суб’єктивних слідів кримінального правопорушення: допит, пред’явлення для впізнання (особи, речей, трупа), експертизи внутрішнього світу людини (психологічна, психіатрична, психолого-психіатрична експертизи); 3) під час проведення яких одночасно досліджуються матеріальні та ідеальні об’єкти: слідчий експеримент, психологічна експертиза з використанням технічного інструментарію. Саме природа слідів зумовлює системні зв’язки між однорідними СРД, що ґрунтуються на закономірностях утворення і збереження різних слідів кримінального правопорушення.
ПРЕДМЕТ ПРОТИПРАВНОГО ПОСЯГАННЯ ЗА ФАКТАМИ НЕЗАКОННОГО НАБУТТЯ ПРАВА НА ЗЕМЛЮ ДЕРЖАВНОЇ АБО КОМУНАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ, УЧИНЕНИМИ ШЛЯХОМ ЗЛОВЖИВАННЯ ПОВНОВАЖЕННЯМИ ОСОБАМИ, ЯКІ НАДАЮТЬ ПУБЛІЧНІ ПОСЛУГИ
Статтю присвячено розгляду фактів незаконного набуття права на землю державної або комунальної власності з позиції оцінки предмету їх протиправного посягання. Актуальність статті визначено через статистичні відомості Офісу Генерального прокурора України, що відображують кількість зареєстрованих кримінальних правопорушень та тих, за якими оголошено підозру правопорушникам. Зосереджено увагу на тому, що досліджувані діяння мають прояви корупційного характеру, та наведено її стан в Україні. Зосереджено увагу на розмежуванні дій, спрямованих на фізичне захоплення землі, що підпадає під ознаки ст. 197-1 КК України як «Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво», а також ст. 365-2 КК України, що передбачає зловживання своїми повноваженнями відповідними суб’єктами, діяльність яких може бути спрямована на набуття права на землю державної або комунальної власності. Наведено сукупність нормативно-правових актів, що передбачають складання за результатами діяльності відповідних установ/посадових осіб відповідної сукупності документів, які були об’єднані у три групи за їх призначенням: правовстановлювальні документи на землю; документи, що підтверджують законність землеустрою; документи з оцінки землі. Наголошено на необхідності ретельного вивчення слідчими відповідних документів на предмет їхньої юридичної сили, відповідності чинному законодавству, правильності складання й оформлення, достовірності. Стверджується, що вивчення документів спрямоване на виявлення факту їх використання у протиправних цілях, зокрема й шляхом зловживання службовим становищем, одержання неправомірної вигоди, де предметом протиправних дій є право державної, комунальної власності на землю.
КРИМІНАЛІСТИЧНА ХАРАКТЕРИСТИКА КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ, УЧИНЕНИХ У СФЕРІ ГОСПОДАРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ З ВИКОРИСТАННЯМ ПІДРОБЛЕНИХ ДОКУМЕНТІВ
Дослідження особливостей криміналістичної характеристики кримінальних правопорушень, вчинених у сфері господарської діяльності з використанням підроблених документів, виявлення закономірностей їх вчинення та розробка рекомендацій щодо оптимізації методики їх розслідування. Робота виконана на підставі загальнонаукових та спеціальних методів наукового пізнання, зокрема системного, логічного, статистичного, порівняльно-правового методів, а також методів техніко- криміналістичної експертизи документів та структурно-функціонального аналізу. Проаналізовано структуру та зміст криміналістичної характеристики досліджуваних правопорушень, виявлено основні способи підробки документів у сфері господарської діяльності, охарактеризовано типові сліди та їх носії, визначено особливості суб’єктів злочинної діяльності. Розроблено типологію підроблених документів за різними критеріями та систематизовано методи їх виявлення. Кримінальні правопорушення у сфері господарської діяльності з використанням підроблених документів характеризуються високим ступенем латентності, професійним рівнем підготовки злочинців та використанням сучасних технологій підробки. Ефективність їх розслідування залежить від своєчасного виявлення ознак підробки, комплексного використання спеціальних знань та міжвідомчої взаємодії правоохоронних органів.
ОСОБЛИВОСТІ ІДЕНТИФІКАЦІЇ ДІТЕЙ, БЕЗВІСНО ЗНИКЛИХ НА ОКУПОВАНИХ ТЕРИТОРІЯХ
У статті проаналізовано особливості ідентифікації дітей, безвісно зниклих на тимчасово окупованих територіях України, за відсутності можливості проведення ДНК-досліджень. Актуальність дослідження зумовлена збройною агресією проти України, що спричинила масові випадки примусового переміщення, депортації та безвісного зникнення дітей, установлення особи яких істотно ускладнюється через утрату доступу до біологічних зразків, документів та інших ідентифікаційних джерел. Зокрема, досліджено ефективність альтернативних криміналістичних методів установлення особи дитини, серед яких – дактилоскопічна ідентифікація, судово-стоматологічні дослідження, габітоскопія, використання технологій штучного інтелекту (далі – ШІ) для моделювання вікових змін зовнішності, а також цифрова криміналістика та OSINT-розвідка. Окрему увагу приділено аналізу цифрових слідів, біометричних даних, медичної документації та міжвідомчої взаємодії як важливих інструментів пошуку й підтвердження особи дитини в умовах воєнного конфлікту та окупації. Обґрунтовано доцільність комплексного застосування альтернативних криміналістичних засобів ідентифікації, що забезпечують підвищення ефективності розшуку дітей за відсутності можливості використання молекулярно-генетичних методів. Визначено значення аналізу цифрової інформації, відкритих джерел, електронних реєстрів, біометричних відомостей і медичних даних для формування доказової бази та підтвердження особи дитини. Також визначено перспективні напрями вдосконалення нормативно-правових і технічних механізмів ідентифікації зниклих дітей, спрямованих на підвищення ефективності міжвідомчої взаємодії та використання сучасних цифрових технологій у криміналістичній діяльності.
ПРИКЛАДНІ АСПЕКТИ ВПРОВАДЖЕННЯ У ПРАВООХОРОННУ ДІЯЛЬНІСТЬ МЕТОДИКИ БІОМЕТРИЧНОЇ ІДЕНТИФІКАЦІЇ ЗА КЛАВІАТУРНИМ ПОЧЕРКОМ (ЗА МАТЕРІАЛАМИ ПАТЕНТУ № 130372)
У статті досліджено прикладні аспекти використання поведінкової біометрії, зокрема клавіатурного почерку, в оперативно-розшуковій, слідчій та експертно-криміналістичній діяльності. Базуючись на архітектурі патенту України № 130372 «Пристрій біометричної ідентифікації особи по клавіатурному почерку», автор розглядає потенціал трансформації апаратно-програмного рішення у дієвий правоохоронний інструмент. У роботі структуровано ключові напрями застосування методики: як засобу безперервної багатофакторної автентифікації для захисту відомчих інформаційних ресурсів; як інструменту профілювання для складання психоемоційного та соціально-демографічного портрета користувача; як негласного засобу оперативно-розшукової діяльності (для деанонімізації організаторів шахрайських кол-центрів та злочинів у сфері віртуальних активів); як основи для створення новітнього криміналістичного комплексу з метою формування електронної доказової бази відповідно до вимог КПК України. Окрему увагу приділено питанням трансферу технологій – алгоритму запровадження наукової розробки у практичну площину підрозділів Національної поліції України, зокрема Департаменту кіберполіції. Зроблено висновок, що клавіатурна динаміка є високоефективним, безперервним цифровим слідом, який за умови правильної процесуальної фіксації здатен суттєво підвищити ефективність протидії організованій кіберзлочинності.
ОПЕРАТИВНО-РОЗШУКОВІ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ЗАСАДИ СПЕЦІАЛЬНО-КРИМІНОЛОГІЧНОГО ЗАПОБІГАННЯ КРИМІНАЛЬНИМ ПРАВОПОРУШЕННЯМ, ЩО ВЧИНЯЮТЬСЯ ЗАСУДЖЕНИМИ В УСТАНОВАХ ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ
У статті досліджено оперативно-розшукові та процесуальні засади спеціально-кримінологічного запобігання кримінальним правопорушенням, що вчиняються засудженими в установах виконання покарань. Обґрунтовано, що в системі запобіжного впливу на пенітенціарну злочинність саме заходи спеціально-кримінологічного характеру є найбільш дієвими та функціонально спрямованими, оскільки вони орієнтовані на безпосередній вплив на специфічні криміногенні процеси пенітенціарного середовища та на нейтралізацію чинників, які детермінують кримінально протиправну поведінку засуджених. Доведено, що особливе місце у цій системі належить оперативно-розшуковій діяльності, яка забезпечує своєчасне виявлення, фіксацію, припинення та попередження кримінальних правопорушень у межах установ виконання покарань, а також дає можливість отримувати оперативно значущу інформацію про підготовку протиправних посягань, функціонування кримінальної субкультури, канали надходження заборонених предметів і деструктивний вплив неформальних груп. Проаналізовано нормативні засади діяльності оперативних підрозділів у системі Державної кримінально-виконавчої служби України та аргументовано, що вони фактично виступають ключовими галузевими суб’єктами безпосереднього виявлення криміногенних ризиків у місцях позбавлення волі. Окремо досліджено проблему обмежених процесуальних можливостей оперативних підрозділів установ виконання покарань у кримінальному провадженні та обґрунтовано доцільність удосконалення положень ст. 41 Кримінального процесуального кодексу України. Зроблено висновок, що поєднання оперативно-розшукових і процесуальних механізмів із належними гарантіями прокурорського та судового контролю створює передумови для підвищення ефективності спеціально-кримінологічного запобігання пенітенціарній злочинності.
ОКРЕМІ ПИТАННЯ ФІКСАЦІЇ СЛІДІВ, ПРЕДМЕТІВ ТА ОБСТАНОВКИ У ПРОТОКОЛАХ ОГЛЯДУ ВІДПОВІДНО ДО КПК УКРАЇНИ
У статті досліджуються теоретичні та практичні аспекти опису і фіксації слідів, предметів, речей та обстановки у протоколах огляду відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України (КПК України). Аналізуються процесуальні вимоги до змісту та структури протоколу огляду, порядок їх виявлення, опису, фотографування та упаковки. Розглядається значення належного документування речових доказів для забезпечення їх допустимості у кримінальному провадженні. Розкриваються основні вимоги щодо фіксації виявлення, вилучення та дослідження і подальшого збереження слідів. На підставі аналізу результатів судово-слідчої практики проаналізовано типові недоліки, яких припускаються слідчі під час складання протоколів, та надано рекомендації щодо їх недопущення у подальшому. Фіксація матеріальних об’єктів, які пов’язані з обставинами вчинення кримінального правопорушення у протоколі огляду, є основним способом процесуального закріплення доказів. Вона вимагає об’єктивності, повноти та точності. Процедура має бути детальною і фіксувати у протоколі кожен виявлений об’єкт, а також усі обставини, які мають значення для кримінального провадження.
ОСОБЛИВОСТІ ЗАЛУЧЕННЯ СПЕЦІАЛІСТА ПІД ЧАС ДОСУДОВОГО РОЗСЛІДУВАННЯ ПРАВОПОРУШЕНЬ, ПОВ’ЯЗАНИХ ІЗ РОЗКРАДАННЯМ МАЙНА НА ПІДПРИЄМСТВАХ МЕТАЛУРГІЙНОЇ ПРОМИСЛОВОСТІ, УЧИНЕНИХ СЛУЖБОВИМИ ОСОБАМИ
У статті досліджено особливості процесуального порядку та тактики залучення спеціаліста під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, пов’язаних із розкраданням майна на підприємствах металургійної промисловості, учинених службовими особами. Висвітлено типові напрями залучення спеціаліста під час проведення огляду місця події, виробничих приміщень, складів, службових кабінетів посадових осіб, а також під час огляду та аналізу первинної бухгалтерської, виробничо-технологічної й електронної документації. Акцентовано увагу на ролі спеціаліста у правильній інтерпретації слідової інформації, цифрових доказів і матеріальних слідів протиправної діяльності з урахуванням особливостей металургійного виробництва. Зроблено висновок, що належне та своєчасне залучення спеціаліста забезпечує повноту, усебічність та об’єктивність досудового розслідування.